Діяльність вітчизняних монастирів, чернецтва і національна рукописна духовна спадщина (Українське Релігієзнавство, 2006)
Більшість рукописних пам'яток української духовності ХІ-ХVІІ ст. (літописів, хронографів, зводів, збірок тощо, вже не говорячи про агіографічні збірники, патерики), що збереглись до наших днів, за своїм виникненням, походженням, змістом, використанням, історичною долею в багатьох випадках зобов‘язані інституту монастирів та чернецтву – літописцям, переписувачам, укладачам, редакторам, ілюмінаторам, перекладачам, коректорам. На користь такого твердження говорять дослідження науковцями кількох поколінь літописних джерел у великому діапазоні – від визначних літописних та друкованих пам'яток світового і національного значення рівня "Слова о Законі і благодаті", "Повісті минулих літ", Києво-Печерського патерика до літописів, хронографів, літописних заміток місцевого значення (Густинського, Добромильського, Київського, Мгарського, Межигірського, Острозького, Чернігівського літописів, Кронічки Мотронинського монастиря, літопису Загоровського монастиря та багатьох інших), а також "літописців", діаріушів, записів непересічних представників українського чернецтва – києво-печерських архімандритів Йосафата Кроковського, Варлаама Ясинського, святителя, ігумена кількох українських монастирів Димитрія (Данила) Туптала, архімандрита Києво-Печерського монастиря, а пізніше митрополита Петра Могили, ігумена берестейського монастиря Афанасія Филиповича та інших.